СтаттіКоментарі

Новини

Оголошення

Вибір року

Кіоск

web-ресурси

Контакт

анонси

події

статті

люди

мистецтво

історія

туризм

кримінал

спорт

відео

реклама

Browse >

Home / туризм, історія / Blog article: Бакота: Золота долина кличе

Бакота: Золота долина кличе

???? ??????????:
серпня 27, 2009

Сьогодні жодна карта України, навіть найбільш детальна не покаже, де знаходиться стародавнє місто Бакота, або ще як його раніше називали – «золота долина», де на два тижні раніше цвіли сади і дозрівали хліба. Лише назва вулиці Бакотська в селі Гораївка та провулку Бакотський в селі Колодіївка залишилися як пам’ять про ті далекі часи, оповиті історією та колишньою величчю. Та як би там не було, Бакота не стерлася з лиця землі. Щороку, 14 серпня, на Маковея, вона наче фенікс воскресає з попелу. До колишнього скельно-печерного чоловічого монастиря з’їжджаються звідусіль, аби освятити маковейчики та напитися цілющої води з трьох джерел, яка дасть силу на весь наступний рік.

У 1973 році в Бакоті та навколишніх селах як грім серед ясного неба з’явилася звістка – в с.Ожево (Чернівецька область) розпочалося будівництво гідроелектростанції та наказ – переселитися із зони майбутнього затоплення. Спочатку люди не вірили, але коли спеціально сформовані бригади почали вирубувати і спалювати по долинах дерева, переносити цвинтарі, все стало на свої місця. Селяни прощалися з рідними домівками, стежками, які були стоптані не однією парою босоногих малечих ніг. Розуміли, що це вже назавжди…

Обов’язковою умовою для переселенців було те, що кожен сам свою хату руйнував та вирубував дерева у садку. Не в одного тремтіла рука та з’являлися на очах сльози, коли піднімав сокиру над затишною хатою або виплеканою яблунею…

Вода затопила 16 тисяч гектарів землі, 100 гектарів лісу. Відповідно до ухвали Хмельницького облвиконкому, 27 жовтня 1981 року всі села, що затопило, було знято з обліку. За 10 км від Бакоти 35-метрове підняття води поглинуло понад 12 сіл, яких сьогодні не знайдеш на жодній карті. Це Студениця, Бакота, Атаки, Теремці, Наддністрянка, Конилівка, Кривчани, Молодова, Кормань, Чугра, Барвінкове, Лоєвці та багато інших (їх більше 30). 14 серпня стало для жителів затоплених сіл своєрідним місцем зустрічі, коли можна побачити односельчан, поговорити, згадати старі добрі часи…

Ніхто навіть не сподівався, що колись скельний печерний чоловічий монастир в майбутньому стане не лише місцем паломництва та невичерпної духовної енергії, а й місцем зустрічі минулого і сьогодення заради майбутнього.

Згадує Тетяна, онучка Дмитра БАБІЯ – голови колгоспу с.Ліпіни:

- Пам’ятаю мені було 5 років, коли мене бабуся взяла з собою на відправу до Бакоти. Багато людей зібралося у Великому Жванчику і всі разом вирушили на службу. Йшли майже всю ніч, на світанку розпочалася служба, навколо був туман і бабуня тісно тримала мене за руку. Та вже коли туман розсіявся, я побачила річковий простір і ніби в казку попала.

Люди продавала образи, мед, грушки, коралі, свистки. Мені купили глиняного свистка у вигляді пташеняти, туди наливалася вода і він виспівував солов’їним співом. Церква тоді здавалася мені дуже величезною. А коли священик освячував дари, мене окропив з ніг до голови свяченою водою. По дорозі додому бабуся сказала, що розповідати про те, де ми були не можна нікому і ніколи. Тепер я розумію чому, а тоді тримала язика за зубами, навіть батькам, коли запитували, чим займалася в селі, не казала. В пам’яті збереглися і смак води, і відчуття благодаті.

Василь Петрович ЩЕРБАНЬ - начальник Староушицької дільниці ДП «Кам’янець-Подільський лісгосп»:

- Нині я живу в с. Колодіївка, а раніше з батьками жили в тепер затопленому селі Теремці. Хлопчаками ми постійно бігали до монастиря у Бакоту. Пам’ятаю, як ходили вузенькими стежками, а прикордонники нас ганяли, аби ми не наближалися до їхньої території. Бакота на той час була прикордонною зоною – рукою подати до Румунії. Кордон проходив за 10 метрів від храму. Потім його розвалили, а остаточну крапку поставив землетрус.

Сьогодні я частенько буваю в Бакоті. Разом з колегами ми робимо зручні стежини, доріжки, укріплюємо скелі від каменепаду, робимо поручні, щоб люди мали за що триматися, коли спускаються і піднімаються.

Тарас ГОРБНЯК – голова громадської організації «Бакота», автор книги «Давня Бакота»:

- Церкву в Бакоті було зведено 1893 року на пожертви, які зібрав місцевий священик. Освічена вона була на Покрови Пресвятої Богородиці 14 жовтня. Сюди йшли паломники звідусюди. Згодом масове паломництво було обмежено через певні історичні обставини. Певний час повз монастир проходив кордон з Румуніє. Впродовж 22 років церква стояла закритою. У 1941-1942 рр. бакотчани відновили храм, та після війни (60-ті роки) церкви руйнували скрізь. Не стала виключенням і наша. Пам’ятаю, як старшокласники з церкви носили дощечки, каміння, бо їм за це пообіцяли збудувати стадіон.

Свято Маковея відродилося стихійно, одразу після розкопок монастиря. Свого часу значна його частина була зруйнована землетрусом. Бакотський монастир відвідують люди з усього світу, хіба що з Антарктиди не було.

Це святе місце, з потужною енергетикою, а додайте сюди ще ностальгію людей за селами, які нині затоплені…

Сюди тягне науковців та дослідників. Це місце охороняє громадська організація «Бакота», яку я очолюю. 18 квітня минулого року ми підписали охоронний договір з обласним управлянням культури, про те що на 5 років беремо на себе зобов’язання і ідповідальність за збереження цієї унікальної пам’ятки історії та природи.

Анатолій ГАВРИЩУК, журналіст, уродженець с.Студениця:

- Кожна поїздка до відомого Бакотського скельно-печерного Свято-Михайлівського чоловічого монастиря для мене подія! Літописна Бакота… А на північному заході, за якийсь кілометр від села, чарували своєю красою прадавні Теремці. Вгорі, на Дністрі, за п’ять кілометрів від Бакоти, у квітучій долині, яку вірно і надійно захищали від холодних вітрів гори (Біла, Ганнусенька, Горошкова), у минулому розкинулася моя рідна Студениця. Мимоволі поринаєш у сиву давнину. Бакота була столицею Пониззя, згодом нею став Смотрич, пізніше – Кам’янець. У цьому затишному куточку Подністров’я діяли скельні монастирі – в Бакоті, Студениці, Субочі та інших місцях. Та Бакотський – найвідоміший з усіх.

Мій батько Петро Васильович, який пам’ятав свято Маковія у Бакоті ще до 1817 року, розповідав, що паломники пробували до монастиря здалеку (Бессарабії, Буковини, Волині, Галичини, Поділля). Йшли пішки хресними ходами. Чимало діставались ще до торжества за кільканадцять днів. А ночували, де доводилось, навіть на берегах Дністра і на схилах гір. У селі на великому майдані Рінчак, на ярмарку продавались ікони, мед, віск, фрукти. Кожна бабуся купувала для онуків хрестики, батьки для дітей – іграшки.

Таке велелюдне торжество називалось відпуст. На відміну від храмового свята (проводились на честь освячення церкви), яке припадало на будь-яку пору року, відпуст – це літнє свято, пов’язане з освяченням води, купанням. Такі свята проводились не у всіх селах, зазвичай біля монастирів та цілющих джерел.

У моїй пам’яті залишились 40-50 роки минулого століття. На відпуст у Бакоту знову прибували тисячі людей, переважно з навколишніх сіл, сусідніх районів та Чернівецької області. Однак, минулого розмаху свято вже не мало. Тоді на Дністрі на теплоходах влаштовували прогулянки, а після обіду на Рінчаку були танці. Коли наставала негода, то прибулі заповнювали приміщення клубу, контори колгоспу, школи.

Бакота, Студениця і Теремці – то моє дитинство, моя юність, моя мала батьківщина. Мої радість і сум. Я народився і виріс у цьому чарівному куточку Поділля. Згодом навчався у Грушківській середній школі, у якій працювали чудові вчителі. Однак, нічого не знав і не чув, як і мої земляки, про знамениту у минулому Бакоту, її цікаву історію. Лише одного разу в Бакоті (там вчителював мій батько) почув від одного хлопчика, що колись на горі було місто Бак. Такі були часи…

Хіба міг тоді подумати, що в 60-70-их роках тут будуть проводитися археологічні розкопки моїх колег, студентів з педінституту? Відпочиваючи під час відпустки влітку в батьків у Студениці, відвідував місце досліджень. За розмовами стрічали ранок. А скільки видано про Бакоту книг!

Зустріч людей, особливо уродженців села Бакота, 14 серпня цього року була зворушливою. Люди плакали, обіймалися. Служба, освячення води, черги до цілющих джерел хвилювали і радували. А ще з радістю купували щойно видану книгу свого земляка, палкого патріота краю, уродженця с.Бакота Тараса Горбняка «Давня Бакота».

Пам’ять про відому святиню жива. Досить лишень заплющити очі і уявити родючу Бакотську долина, яку називали золотою. Славилася вона рясними урожаями кавунів, динь та хліба. Саме в цю пору дозрівав смачний виноград, наповнювались пахучим медом щільники на пасіках.

З сумом дивився я на водоймище, яке поглинуло цікаве, дружнє, історичне село Бакота. У ньому мені була знайома кожна вулиця, майже кожен житель. А тепер все опинилось під водою. Суму додавала зворушлива мелодія маршу «Прощання слов’янки», під звуки якої відчалював від підніжжя гори теплохід. Даремно намагався відшукати у величезному водоймищі, стежку, якою ми в суботу йшли з Грушківської школи через золоту долину, а далі – через Теремці, а так – уже через студеницьку Глібоку долину додому.

… Добре, що свято відродилося. Однак, варто подбати про те, щоб цього дня організовано відправлялися транспортні засоби з людьми. А чому б не облаштувати місце для продажу товарів? Незатишно ставало від того, що ікони для продажу лежали на землі. Декілька лавочок – замало для такої кількості людей, серед яких чимало хворих, немічних, старих. Нарешті, куди подітись людям у час негоди? Чому такі на перший погляд дрібниці випали з уваги тих, хто повинен про це турбуватися?

СКЕЛЬНО-ПЕЧЕРНИЙ МОНАСТИР

Й досі історики сперечаються з приводу дати заснування Бакотського скельно-печерного Свято-Михайлівського чоловічого монастиря. Одні пов’язують її з дохристиянськими часами, інші ж стверджують, що саме християнство стало поштовхом до народження святині. Та думки як одних, так і інших одноголосні у твердженні, що цей монастир – одне із небагатьох енергетично потужних місць світу. Беззаперечним історичним фактом існування монастиря є виявлений на одній із його стін напис, виконаний уставним слов’янським кириличним письмом, який говорить наступне: «Благослови Христос Григорія ігумена, давшего силу святому Михайлу». Над ним меншими літерами інший: «Григорій воздвиг место се». Розшифровку написів зробив у 1962 році академік ТИХОМИРОВ. За його твердженнями в основному тексті, датованому початком 12 ст., йдеться мова про ігумена Григорія, засновника монастиря, що спорудив його на честь святого Михайла. Взагалі, літописних згадок про монастир налічується дуже мало. Потерпаючи від постійної зміни влади (татари, поляки, литовці) ченці в певний час просто-на-просто залишили це місце, закривши дерев’яну церкву та входи у печери, а самі розбрелися по окрузі. 6 листопада 1620 року сильний землетрус пройшов східною частиною Європи. Не оминув він і Бакоту.

Із книги Тараса ГОРБНЯКА «Давня Бакота»: «… Маючи природні тріщини, скеля, де знаходилось житло ченців, також осунулась. З гуркотом камені падали вниз на берег Дністра, у воду, а частина скелі разом із землею засипала нижню частину монастиря із печерами – більш ніж на 250 років. Не було вже ченців там, населення Бакоти мало чисельне, а тому відновлювати святиню стало нікому. Навіть про ці страшні події в селі не збереглось жодної згадки, переказу, а про великі камені на березі Дністра під монастирем в Бакоті говорили: «Впали зі скали». На сьогодні у самій верхній частині скелі залишилась невелика гвинтоподібна печера з лежанками, піччю в камені, видовбаним хрестом і невеличкими печерами-келіями. Важко навіть сьогодні уявити, яка частина монастиря вціліла після землетрусу…».

Розкопки професора Київського університету відомого українського археолога Володимира АНТОНОВИЧА підтвердили існування монастиря та його древню історію. У 1889 році селяни знаходять в одній із печер мідну ікону Божої Матері, через деякий час – мідний хрест – енколпіон.

У 1893 році на місці давньоруської церкви бакотяни споруджують нову – велику, дерев’яну, що прикривала лише дві дальні від села печери. Ініціатором спорудження храму став єпископ Подільський і Брацлавський Димитрій. 14 серпня, на свято Маковія, він освятив цей храм Все милостивішого Спаса.

З того часу цей день став місцем паломництва тисячі людей, які йшли сюди хресним ходом та поодинці звідусюди. Хворі збирали квіти й трави, зв’язували в пучечки (їх називали маковейками) та забирали додому, вірячи в цілющу силу трав і води з трьох монастирських джерел.

Навіть часи радянського атеїзму не змогли загасити в людей іскру надії та безмежну віру в святе місце. Хоч сьогодні від колишнього села Бакоти залишилася лише згадка у вигляді назви, а від скельно-печерного монастиря – кілька келій, пам’ять та вірність традиціям не згасла. А можливо це просто місце – по-справжньому сильне та енергетичне, яке притягує. Адже потрапивши один раз в Бакоту, хочеться знову і знову туди повернутися…

Тетяна ШУХАНОВА, Наталія ЯЦЕМІРСЬКА, «ПОДОЛЯНИН»

Історична довідка

«с.Бакота – расположено на живописном берегу р.Днестр, между м.Студениця и г.Старая-Ушица. В ХIII-ХIV вв. Бакота была значительным городом, столицею Понизья. Никаких развалин, никаких валов или насыпей не видно теперь здесь в селе и его окрестностях. Остатки древностей сохранила только гора, расположенная на юго-востоке от села, над самым Днестром: в этой горе находятся пещеры бывшего монастыря. Бакота в первый раз встречается в летописи под 1240-м годом. Тогдашний Галицкий князь Даниил Романович, которому принадлежало Понизье с Бакотой, боясь грозного неприятеля (хана Батыя), ушел собирать войска сперва в Венгрию, а потом в Польшу.

Татары, пройдя главной масой чрез Волынь, ограничились только грабежом Поднестровья и скоро ушли, не подчинив себе этот край. Но у Данила Романовича, кроме татар = внешних врагов = были и внутренние враги = его бояре, которые, воспользовавшись его отсутствием и уходом татар, вышли совершенно из подчинения князю и затеяли крамолу, следствием которой было то, что некто из бояр, Доброслав Судич, попов внук, <грабяше всю землю и вшед в Бакоту, и все Понизье прия без княжа повеленья>. Этот боярин со своею партиею некоторое время управлять совершенно независимо всею Подольскою землею. Смуты продолжались до тех пор, пока (в 1241 г.) не послан был Даниилом Романовичем <исписати губительства злочестивых бояр> знатный боярин, <печатник> Кирилл. <Мудростию и крепостию> Кирилла Бакота с Понизьем удержана была за Галицким княжеством (некорые думают, что этот Кирилл был впоследствии митрополитом Киевским с 1243 по 1280 гг.)

Но вскоре в 1255 г. татары снова появляются на Понизье с целью подчинить себе страну, которою тогда же и овладевают. Тогдашний правитель Бакоты, некто Милей, переходит на сторону татар, и они утверждают его в прежней должности, а для сбора податей поставляют здесь своего баскака. Но является галицкий князь с многочисленным войском, выгоняет татар и вскоре все Понизье с Бакотой опять переходит в руки галицкого князя. Милей попадает в плен к сыну Даниила = Льву, но оправдывается перед Даниилом и снова получает в правление г.Бакоту; затем вероломный Милей подчиняет вторично Бакоту татарам при новом их нападении, и с этого времени татары владеют Понизьем и Бакотой около ста лет…

Татары, овладев Понизьем, разрушают Бакотскую крепость. Около половины XIV века Подолия с Бакотой освобождается из-под ига татарского, благодаря литовскому князю Ольгерду, разбившему татар у Синих-Вод (1362 г.) Ольгерд передает, отнятое у татар Поднестровье, во владение своих племянников = Кориатовичей. В 1431 г., во время борьбы Польши с Литвою, Бакотский замок, возобновленный Кориатовичами, был разрушен и уже больше не возобновлялся.

1434 г. Понизье с Бакотой вошло в состав Польши, образовав Подольское воеводство. Под польским владычеством Бакота постепенно теряет свое значение, в продолжение последующих веков не играет никакой роли в истории и, наконец, превращается в незначительное село. В настоящее время население Бакоты, состоящее из коренных русских, исповедывающих веру православную (муж. 328 и жен. 357), забыв о славном прошлом своего села, мирится с скромною долею хлебопашцев.

О Бакотском монастыре есть летописное известие ХIV в.; литовско-русския летописи, рассказывая о занятии Подолии литовскими князьями, братьями Кориатовичами, около 1362 г., говорят, что эти князья, восстановляя город, пришли у Бакоте и <нашли здесь в горе чернцов>. Когда этот монастырь прекратил существование, неизвестно. Сохранилась память о монастыре в названии урочища <Монастырь>. Это урочище находится сейчас же возле села Бакоты и представляет из себя высокую скалистую гору над Днестром и примыкающий к этой горе полуостров, омываемый водами Днестра. Гора возвышается на 75 сажень над уровнем воды в Днестре и в верхней части представляет отвесную скалу, кажущуюся с окрестностей какой-то громадной башней; ниже этой скалы идут местами крутые откосы, местами отвесныя скалы.

В 1884 г. путешествовавший по Поднестровью професор Киевскаго университета В.Б.Антонович был в Бакоте и производил раскопки кургана на вершине скалы и у подножия ея, на полуострове. Тогда же в вершине скалы г.Антоновичем была найдена улиткообразная пещера, спускавшаяся вниз винтом. В нижнем обороте винта-пещеры были найдены две небольшия кельи. Эта пещера с кельями была отнесена г.Антоновичем к остаткам бывшаго здесь монастыря (<Труды VI Археологическаго Съезда в Одессе>, т. 1; ст. В.Б.Антоновича: <О скальных пещерах на берегу Днестра Подольской губернии>).

Года три тому назад в Бакотском монастырище устроена церковь во имя Всемилостиваго Спаса (храмовой прадник 1-го августа). Освящение храма совершил преосвященнейший Димитрий 1-го августа 1893 г. при многочисленном стечении богомольцев. Со времени открытия Бакотских пещер в 1889 г. это место усердно посещается окрестным народом, приходящим сюда на богомолье. Особенно большое стечение богомольцев бывает 1-го августа, в храмовой праздник пещерного храма. Приходская церковь в с.Бакота = деревянная, в честь Покрова Пресв. Богородицы, построенная около половины ХVIII в.; в настоящее время обветшала…»

Ефим СИЦИНСКИЙ

«Приході и церкви Подольской губернии»

: бакота, печерні храми

This website uses IntenseDebate comments, but they are not currently loaded because either your browser doesn't support JavaScript, or they didn't load fast enough.

????????? ???? ?????, ??? ?? ??????!

??? ???????? ?????? ??? ????? ??????? ??? ???? ????? ???????? ?????????.

погода на завтра

Кам'янець-Подільський

Хотин

Чернівці

Київ

Популярні теги

мистецтво
подільська вишивка
хотин
історія
домініканський монастир
цемзавод
шухевич
археологія
легенди
влада
7 культур
вибори
реклама
футбол
література
живопис
терра героїка
туризм
старе місто
відео
фестивалі
дністер
поезія. література
пропала грамота
петлюра
видатні камянчани
чп
отроків
архітектура
свідзінський
виставки
лядово
чупакабра
рибалка
фортеця
унр
нестерук
повітроплавання
товтри
печерні храми

станьте автором

adverticement

Останні публікації

“Творець безсмертя” Борис Збарський

Квартирних грабіжників затримано

За гральні автомати підприємця оштрафували на 5 мільйонів гривень

Старий замок: історична пам’ятка чи театральна бутафорія?

“Східні робітники” з Поділля у Третьому рейху

Село Касперівці

У травні 2010 року Кам’янець представлятиме Україну на Експо 2010 у Шанхаї

Сині очі землі: опис озера Солонча між селами Шидлівці та Вікторівка

Перлина над Збручем: історія села Збриж

Композитор Микола Леонтович: “Прилетіла ластівонька…”

adverticement

Українська Банерна Мережа

НОВИНИ
БЕЗКОШТОВНІ ОГОЛОШЕННЯ
КІОСК
ДОДАТИ НОВИНУ
WEB-РЕСУРСИ
TERRA HEROICA
КОНТАКТ

KP07.COM · Новини Кам'янця-Подільського та
його околиць · Copyleft 1984 All rights reversed · Design by
Sergio Azenberg